Volm-vapnet flyttas i eftermiddag och operationen inleds i morgon bitti.
Vilket är målet? Vet ni inte eller vägrar ni berätta?
Man utvärderar målen in i sista stund innan man väljer det mest lovande.
Vi satsar allt på samma kort. Vad händer med vapnet sen?
Hur vet vi att Volm-rasen inte använder det mot oss?
Ni har sett strålarna på himlen. Kraftfältet har redan aktiverats.
Om vi inte slår ut kraftfältet så dör vi inom tre månader.
Mänskligheten slutar att existera. Jag vet inte om vapnet fungerar.
Jag vet inte om de är våra vänner men deras vapen är vår enda chans.
- Om det fungerar. - Jag gråter inte förrän jag vet det.
Till dess måste jag förbereda trupperna för strid.
Fru president...
- Du vill nog se det här. - Jag har sett kraftfältet, Lyle.
Espheni har visuell känsla. Synd på strålningen, bara.
Det är inte kraftfältet. Det kommer en besökare.
Den förlorade sonen återvänder.
- Är inte du död? - Jag är seglivad.
- Du är skyldig mig ett flygplan. - Ta båten.
Jag har varit borta men är tillbaka nu.
- Tom är tillbaka! - Det är Tom Mason.
Jag hörde att du var tillbaka. Skönt att se dig.
- Vi måste prata. - Du har säkert nåt bra att berätta.
Jag har nåt att berätta men det är inte bra.
- Ben och Hal! - Är du oskadd?
Det var på tiden.
- Ge mig en stund, Dan. - Självklart, vi kan prata senare.
Vi väntade på dig i Mechanicsville men du dök aldrig upp.
Jag sprang på Skitters vid Picketts gård. Familjen hade redan stuckit.
- Varför dödade de dig inte? - Det ingick inte i planen.
De satte mig på ett skepp och flög mig till ett torn.
Karen?
- Hon leder trupperna därifrån. - Fanns Anne och Lexie också där?
Ja.
- Såg du dem? Har du dem med dig? - Nej.
- Men de är väl oskadda? - Nej, de är inte oskadda.
- Då finns inget kvar... - Jo, vi finns kvar.
- Är det sant om Anne och Lexie? - Ja.
Jag vill att du tar smärtan du känner och kanaliserar den.
Vi ska döda Karen. Vi får sörja Anne och Lexie när hon är död.
Jag hoppas att du låter mig få göra det.
Bra, använd det. Det kan komma väl till pass.
Jag måste prata med överste Weaver.
Du sa att om vi drivs av hat så har fienden förändrat oss.
Jag vet, men det var längesen. Nu har jag bara hat.
Det ska inte få gå till spillo.
Boston har aldrig varit nåt mål. Andrar vi oss så blir vi försenade.
Jag förstår din oro men vi visste inte att Karen var i Boston.
I Boston så slår vi ut kraftfältet och dödar Karen.
Tornet har ett bättre försvar än vårt tilltänkta mål.
- Men där finns inte Karen. - Vi behöver inte döda Karen nu.
Jag höll på att stryka med vid det där tornet.
Att få en andra chans låter inte som en dålig idé.
Vi behöver mycket mer eldkraft för så många mechs.
Vi slog ut deras bränsledepå och jag har sett deras försvarslinje.
Deras mechs står bara där som en kejserlig terrakottaarmé.
Jag förstår de taktiska fördelarna. Karen försvarar hela östkusten.
Dödar vi henne så hugger vi huvudet av ormen.
Det är ett frestande förslag men jag måste få tänka på saken.
Oavsett vilket mål det blir så vill jag följa med.
Jag hade gärna velat det, Tom.
Ni är misstänksamma. Så vitt ni vet har Karen satt en parasit i mig.
Förra gången kände jag att nåt var fel och var helt öppen med det.
- Vi kan inte ta några risker. - Håll ögonen på mig.
Är jag konstig, så får du skjuta mig. Vad vi vill och måste är olika saker!
Jag måste få döda Karen för Anne och Lexies skull. Snälla!
- Om jag ska dö, så vill jag... - Nu räcker det.
Tack för informationen men du borde vila upp dig.
Javisst, sir.
Jag tror att han talar sanning.
Ni står varandra nära, men var försiktig. Han är labil.
Är det konstigt? Karen dödade Anne och Alexis. Jag hade varit labil.
- Jag tycker att du är det, överste. - Jag förstår vad ni menar.
Han kanske har en parasit, men om han inte har det och talar sanning...
Så har han gett oss nyckeln till segern.
Du kan gå. Låt mig få grunna på det här ett tag.
- Skönt att du är tillbaka, min vän. - Jag såg planet störta.
- Jag befarade det värsta. - Ödet är förunderligt.
Det ger oss oväntade fördelar och oväntade motgångar.
Jag är hemskt ledsen för Anne och din dotter.
Jag orkar inte tänka på det nu. Vi kan bara fortsätta framåt.
Jag kände likadant när min bror dog men tankarna kom ändå.
Det värsta med kriget är att det tar ifrån oss de vi älskar.
- Vi hinner aldrig ta avsked. - Det är sant.
Sista gången jag träffade min bror så grälade vi över en struntsak.
Tanken på att vi inte var sams fortsätter att hemsöka mig.
Jag trodde att kärlek var en styrka men det kanske bara är ett hinder.
Är alternativet att aldrig älska så att vi aldrig behöver sörja?
Pass på.
- Har du redan blivit bannlyst? - Jag vill prata.
- Det har jag inget emot. Lyle? - Ensam.
Ge mig en stund med vår före detta ledare.
Det var längesen, Cambridge. Hur kan jag hjälpa dig?
Du kunde ha skjutit mig utan att nån hade vetat nåt.
- Lyle hade sett det. - Så jag bär inte på nån parasit?
Det är jag säker på. När du går lös så måste nån knäppa dig.
- Det kan bli jag som får göra det. - Skönt att höra.
Överste Weaver kanske tvekar. Men det gör inte du.
- Nej, det gör jag inte. - Bra.
- Hela Volm-komplexet är borta! - Jag hörde varken skepp eller mechs.
- Nåt måste ha sprängt det. - Mullvaden kan ha slagit till.
Pope...
Den ena verkar ha dragit upp den andra ur drickat.
Cochise! Hör du mig? Han är vid liv. Lyft upp honom.
Hjälp mig att bära honom, Pope! Ta benen.
Lourdes!
- Vi behöver din hjälp, dr Delgado. - Jag kommer snart.
Det kan vänta - det kan inte han!
- Är han vid liv? - Han var det när vi hittade honom.
- Jag vet inget om deras fysiologi. - Det behövs inte. Mina män är döda.
Jag skulle ansvara för dem men kunde inte skydda dem.
Jag finns här. Du sa själv att förlustkänslan inte får styra.
Hoppet är starkare än förlusten.
Och den mänskliga själen är er planets mest kraftfulla vapen.
Det är en gåva.
Så länge ni inte ger upp så kommer ni att segra.
Detsamma gäller dig.
Om ni lämnar mig i fred så kommer min kropp att självläka.
- Ni behöver inte göra nåt. - Du ska slippa bli störd.
En dag hoppas jag att vi kan läka varandras hjärtan, professorn.
Jag ser fram emot den dagen.
Han andas fortfarande.
Rör honom inte och håll alla andra borta från honom.
Lourdes?
Du behövs där nere. Det kommer säkert in fler offer.
- Vad händer med uppdraget nu? - Vi måste se om vapnet finns kvar.
Har de valt ett mål och tänker ni fortsätta utesluta mig från mötena?
Vi har en spion bland oss och jag vet inte om planerna har förändrats.
- Jag sa min mening och gick min väg. - Vad gör du nu?
- Jag vill inte ha tillbaka jobbet. - Jag är frestad att ge dig det.
- Hej. - Hej.
Explosionen rörde om i myrstacken.
Alla på den norra sidan vill ha mer ammunition om vi blir attackerade.
Detsamma gäller den östra. Vad jag vet har de inte sett nåt än.
Fick du höra om Anne och min syster?
Ja... Jag är ledsen.
Vi ska se till att Karen får betala.
- Marina! Är du oskadd? - Tom!
- Jag kan inte se. - Var är du?
- Här borta. - Håll ut.
- Du har ett sår i pannan. - Jag ser inget.
- Blir det bättre? - Ja, men det är suddigt.
- Jag tror att jag kan resa mig. - Följ med mig.
- Vad var det som hände? - Jag vet inte.
- Vi går till sjukstugan. Kan du gå? - Ja, jag tror det.
- Här borta. - Då fortsätter vi!
- Här. - Tack.
- Vad hörde du? - Det kan vara folk eller reflexioner.
Att du kan höra genom 12 meter bråte är ett mirakel i sig.
Först gräver vi, sen lyssnar vi och vi ger aldrig upp.
Maggie!
Nej, nej, nej... Inte du med.
Jag har dig.
Inte du med, Maggie.
Du klarar dig. Jag finns här.
Så där, ja... Du klarar dig.
Matt vet hur vi kan ta reda på vad som händer under marken.
- Ben hör bättre i avloppstunnlarna. - Bra idé. Sätt igång!
- Jag har aldrig sett er slita så här. - Utan Volm-rasens hjälp...
...så är vi döda inom tre månader. Vad sa pojken med stavarna?
- Vi har överlevande i cafeterian. - Bra. Det är där alla samlas.
Om taket höll så är säkert din dotter där med alla andra.
Vi behöver inte mer problem än så här.
Vi är sex meter från trapphuset som kan leda hela vägen ned.
- Eller hur? - Precis.
Fortsätt gräva! Vi har folk som räknar med vår hjälp.
Akta huvudet.
- Där är två till. - Vi kan ha förlorat hundratals.
Rikta lampan hitåt. Det är Lourdes.
- Hon är vid liv. - Tack och lov! Hur illa är det?
Det är inte långt kvar. Följ med mig.
- Lägg honom på båren. - Vi har två till här, doktorn.
Det är inte farligt, hon kan vänta. Ni måste sys.
- Jag kan inte se. Allt är suddigt. - Sätt er ned.
- Skönt att se dig, Tom. - Har du sett min pappa?
Oroa dig inte, han är en överlevare och just nu oroar han sig för dig.
- Hur är situationen? - Här är vår våning.
Alla utgångar är blockerade.
Jag har folk som kollar hisschakten här och här.
- De norra utgångarna, då? - Vi har inte hunnit dit än.
- Låna mig ett vapen. Hur mår hon? - Misstänkt hjärnskakning.
- Lourdes, då? - Vi får vänta tills hon har vaknat.
Tack.
- Mår du bra? - Min bror brukade låsa in mig.
Ända sen dess har jag hatat trånga utrymmen.
Det kommer att kännas bättre att få se himlen igen.
Förbannat!
- Tom... Det lönar inget till. - Det ska inte få stoppa oss!
Du behöver en gaffeltruck för att lyfta all bråte.
- Det måste finnas en annan utväg. - Porter har kollat alla passager.
Vi får vänta tills de däruppe har grävt sig ned till oss.
Rymdkryp?
- För fan, doktorn...! - Dr Kadar.
- Skönt att se er. - Det här är alltså inte ytan?
Långt därifrån.
Vad har hänt med min uthållighet? Jag brukar orka mycket mer.
Luften kanske håller på att ta slut.
Det är mitt syre också.
Om hela korridoren har rasat så tar vi oss inte ut.
Du får antingen hjälpa till eller hålla käften!
Du förbrukar syret på ditt sätt och jag på mitt.
Dina muskler löser inte problemet.
Som när ni lämnade mig i Charleston när ni letade efter Anne.
- Hon är en i familjen. - Jag kunde ha fått följa med.
Jag trodde inte att jag skulle komma tillbaka.
Jag bestämmer hur jag lever och dör. Du gör det inte åt mig.
Här är brandtrappan. Jag behöver en sprängladdning för att ta mig igenom.
- Har vi sprängmedel? - Jag har sprängdeg.
- Det får duga. Sprängkapslar? - Nej, de finns i vapenförrådet.
Jag behöver en 60 meter lång kabel.
- Var ska jag hitta det? - Gallerian har elkablar.
De flesta sitter i väggarna och väggarna består av...
Jag behöver även krut, Silvertejp, batterier och jordnötssmör.
- Jordnötssmör? - Jag är utsvulten.
Vad gör ni, dr Delgado? Ni ska ligga till sängs.
- Jag vill hjälpa de skadade. - Ni är en av de skadade.
- Vi tar hand om det här. - Han har rätt.
- Vila upp dig, så tar vi oss ut. - Ligger mullvaden bakom det här?
- Det är möjligt. - Många dog. Allt vi hade är förstört.
Det ser säkert värre ut här nere.
Tom... Jag är hemskt ledsen för det som hände Anne och Lexie.
Alla säger säkert så.
- Det är ingen fara. - Det känns som att det är mitt fel.
- Du bad mig att ta hand om dem. - Du hade inte kunnat stoppa det.
Anne gav mig så mycket och trots allt vi har gått igenom-
- så fick hon dö ensam där allt började.
Du ska inte älta det. Anne hade inte velat det.
- Du har rätt. - Vila upp dig nu.
- Vad skrattar du åt? - Oss.
Allt slit och vi är tillbaka där allt började.
- Precis som det här jävla kriget. - Tycker du att det är roligt?
Kom igen, Hal... Det är inte så farligt.
Tror du att det gör ont att vara död?
Det är livet som gör ont.
- Att vara död är lätt. - Det får inte hända, Maggie.
- Jag måste göra nåt. - En del saker styr vi inte över.
Jag vet. Jag hatar det.
Det här är mitt fel. Inser du det?
Jag kan inte styra över det. Kanske...
Visst, jag kontrollerades av en parasit...
...men jag minns inget av det.
Jag kan ha placerat ut bomben. Eller flera stycken.
Oavsett om jag hade kontroll eller ej så svek jag alla jag bryr mig om.
Så många har dött på grund av mig.
Du... Du kommer att dö.
- På grund av mig. - Hal...
Jag trodde att jag kunde lura döden.
Det är roligt.
Ingen har nånsin brytt sig om mig.
Inte som du gör.
Om min tid är kommen...
...så finns det ingen jag hellre vill dö tillsammans med.
Det är mitt val.
Saltlösningen riktar explosionen. Smart.
- Är ni klara? - Alldeles strax.
Åh nej... Det är en spricka i balken ovanför mig.
- Är det illa? - Det beror på om den har försvagats.
Explosionen kan slå upp ett hål eller begrava korridoren med bråte.
Vi måste tänka om och kanske hitta en annan plats.
Vi är tillbaka där allt började.
- Vad sa du? - Att vi är tillbaka där allt började.
- Jag tittade bara till honom. - Anthony är skadad. Hjälp oss.
Vad har hänt? Anthony? Kan du höra mig?
Res på dig långsamt. Håll händerna över huvudet.
Vad är det frågan om? Jag förstår inte.
Du har samma väska som vi tog med till Keystone.
- Du la en spårare i den. - Det var bara en sjukvårdsväska.
Du sa att Anne dog där allt började. Menade du Boston?
Jag berättade bara det för Porter och Weaver.
- Jag antog bara... - Var befann du dig när det small?
Försökte du ta dig ut efter att ha riggat bomben?
- Du skrämmer mig, Tom. - Vad gjorde du i Cochises rum?!
Jag är läkare. Ser ni inte vad paranoian gör med er?
Du är mullvaden! Du överlämnade Anne och Lexie till Karen.
Okej...
Det hörs inget mer här nere.
- Jag blir orolig. - Jag med, de kanske är döda.
- Det vore kanske inte så hemskt. - Vad menar du?
Pappa är knäpp och Karen måste ha gjort nåt med honom.
Du hade betett dig på samma sätt. Vänta lite... Tyst.
Jag vill inte att pappa, Hal och Maggie ska dö här nere.
Du är den enda hon inte kan döda.
Jag kan också dö. Jag kan dö precis som alla andra.
Hur det än slutar så får du se det. Oavsett vad som händer.
Om du inte är med mig så vill jag inte leva.
Det avgör inte du.
Tror du att det finns ett liv efter detta?
Änglar i himlen?
Jag hoppas inte det.
För jag vet var jag hamnar.
Var du än hamnar så kommer jag att hitta dig.
- Ett rör! - Hallå?
Vad är det där?
- Vi är här uppe! - Det är Hal!
Hal! Vi hör dig! Vi ska hämta hjälp!
Stanna här, så hämtar jag Weaver och mer folk.
- Vi har snart slut på luft. - Öppna röret!
Jag kan inte!
Låt mig få försöka.
Titta!
Bra...
Vi kommer att klara oss, Ben. Vi lyckades få upp röret.
Håll ut! Vi kommer att få ut er! Det är ingen fara.
Hur kan det vara hon? Hon avtyglade Diego och lappade om mig.
Hon räddade livet på mig med. Ingen misstänkte nåt.
- Inget tydde på att hon var smittad. - Hon kan ha fått det av patienterna.
Vi måste vara mer försiktiga från och med nu.
Det är för sent, Tom! Du klandrar Karen för alla problem.
Du längtar efter att få döda henne. Som att det skulle lösa nåt.
- Du vet vems fel det har varit. - Lyssna inte, det är parasiten.
Du ville sluta allians med Volm-rasen och dra ut i krig.
Hur många har dött för dina misstag?
Anne... Lexie... Vi kommer att dö här nere, Tom!
Karen vinner. Du borde ha förstått att du inte kan besegra henne.
Du har förlorat, Tom. Det här rummet blir din grav.
Stanna här.
Hör upp! Jag har hittat en utväg!
Frisk luft! Jösses! Tänk vad mycket man tar för givet.
Balken höll, doktorn.
Som bevis på att osannolika saker faktiskt sker.
- Jeanne! - Pappa!
- Är du oskadd? - Jag trodde att du var död.
- Vill du fortfarande äta middag? - Alla gånger.
Vi hittade spionen. Det var Lourdes.
- Lourdes? - Ja.
- Hur har ni klarat er? - Vi är vid liv. Var är Weaver?
Hör upp! Hjälp de sårade och börja söka i rasmassorna.
Lourdes... Det var Lourdes.
Jag har känt henne sen invasionen. Hon är inte kapabel till sånt här.
Karen låg bakom det. Hon lyckades sätta en parasit i henne.
Kommer folk att kunna förlåta henne efter alla hon har dödat?
Hälften har inte ens förlåtit mig.
Maggie... Jag är ledsen för att jag inte tog med dig på uppdraget.
- Jag ville inte såra dig. - Jag vet.
- Men om ni ger er på Karen... - ...så följer du med.
- Om du vill det. - Det kan du lita på.
- Vi ska hämnas. - Tillsammans.
Ja, tillsammans.
Skönt att se dig på fötterna igen.
Mina kamrater är döda.
Likt mig, fick de aldrig se sin hemplanet.
De dog på en främmande planet. Bortglömda.
Jag glömmer dem inte, eller vad de offrade sina liv för.
- De ska inte ha dött förgäves. - Det är för sent.
Vapnet stod i en kraftig bunker. Kan det inte ha klarat sig?
Det tror jag säkert, men...
...det är begravt under all bråte och mina tekniker är döda.
Jag vet inte hur man sköter vapnet.
Dr Kadar kanske kan hjälpa er. Han lär sig snabbt.
- Han skulle se det som en utmaning. - Det är en vild chansning.
Vad har vi för alternativ? Kom igen.
Först begraver vi de döda och sen börjar vi gräva för våra liv.
Översättning: Retail Textning: enhet